Refine
Language
Document Type
- Articles (324)
- Dissertations (46)
- Books (18)
- Reviews (18)
- Collections (6)
- Interviews (2)
- Forewords (1)
- Journals (1)
Year of publication
- 2014 (416) (remove)
当今时代科学技术迅猛发展,人类在自身的发展过程中取得了巨大的物质财富,同时也在某种程度上陷入了生存的困境,面临着异化的危机。马克思早在一百多年前就提出了异化概念,至今异化问题仍然是学术研究的一个热门领域。很多学者,特别是西方马克思主义对当今的社会特别是发达的资本主义社会当中存在的异化现象进行了比较深入和系统的研究。他们从各个领域分别对异化的具体表现进行了细致入微的分析,将异化给人类带来的负面影响刻画得入木三分。同时,包括马克思及其他学者在内,他们也尝试着提出了自己对于解决异化问题的思路。比如卢卡奇、列斐伏尔提出来以总体性来消除异化的观点,他们认为要扬弃异化首先必须从哲学上恢复对总体性的认识,只有揭示物化意识并且培养起无产阶级的阶级意识,才能使无产者成为社会现实的改造者。马尔库塞以及生态学马克思主义者从技术的角度探讨了消除异化的可能,他们主张发展能将科技与艺术结合起来的新技术以及发展小规模的技术,以此来试图逃避异化的命运。弗洛姆等人则探讨了通过革命来消除异化的可能。国内的学者受西方学者的影响较大,他们也提出了自己关于异化出路的一些思考。作者通过自己的阅读与思考,尝试从文化的层面来探讨异化的出路问题。文章共分为四个部分。第一章是导论部分,主要说明了文章的选题意义以及国内外对该问题的研究现状。第二章重点阐释了异化概念的内涵及异化的具体表现,主要是从资本、交往、劳动、文化以及消费等几个领域来分析其具体表现的。第三章分析了异化产生的根源,先通过分析将几种异化类型归结为资本异化和技术异化两种,紧接着从精神层面分析指出人们的贪念与好逸恶劳、投机取巧是这两种异化产生的心理基础,这可以从文化层面入手为减少异化做出努力。第四章接着前一章进一步分析了异化的出路。这一部分首先给出了前人的研究成果,然后通过分析给出了自己的答案,主张通过复兴中国传统文化中的优秀成分为人类有效地避免异化提供精神上的帮助。
弗洛姆在20世纪生活了80年,时代的风云变幻在他心里留下了深刻的痕迹。犹太——基督教传统、弗洛伊德和马克思的思想对其思想的形成影响巨大。心理因素对自由的影响是弗洛姆考虑的主要问题。人类自由所遭受的最严重威胁,不在外部,而在人的内心之中。只有当人的内在的心理状况能确保人们的个性时,摆脱外在的权威才能持久地巩固。积极自由的实现有赖于人的整体性人格的实现,有赖于积极地表现人的情感的和理智的潜能的实现。实现自我的创造性是自发性活动的重要表现,实现与人交往的>爱<则是自发性的主要成分。人的情感情绪贯穿了审美活动的全过程。与一般意志相比,审美意志有着更大的自由度。它可以依据主体的目的、动机和理想等自由地选择审美客体、自由地运用想象和联想,从而对客体自由地判断和评价,创造审美意象。原创性是审美活动得以发展,艺术生命得以延续的根本原因。审美活动对原创性的需求是必然的,它的出现也是必然的。即便是在>发达资本主义时代<,艺术家仍然保持着难得的清醒,保留着自觉性和主体意识。主体的审美直觉,是整个审美活动的开端,是各种后继审美心理内容和审美形式的基础。它同时又沉淀、渗透于这些后继的心理内容和形式之中。从对审美直觉的分析可以看出,在审美交往的初级阶段,主体对客体已有从被动向主动发展的趋势。通过想象,人们可以对眼前的形象进行改造和创造,形成审美的联系。但审美主体对事物的改造并不是任意的。牢固的审美关系须建立在对审美对象的尊重之上。艺术家通过想象与对象融为一体,从而达到与物的交流。审美主体对客体从认识到接受是一个充满变化的过程。审美既是这一过程的结果,也是这一过程的目的。当这一目的实现之后,主体并不满足,而是继续发掘对象,深化审美的联系。自发性活动是解决自由问题的唯一办法,但现代社会却使人丧失了批判的能力,无法认识到真实的现实和真实的自己。人不能自发的实现自己,不能通过真实的自我而与周遭世界建立正常的联系,因而不但造成了人与世界的疏远和破坏,也造成了对自己身份认同的深切怀疑和恐惧。在审美的过程中,人们不但能够实现真正的自由,而且背弃自由的人也可以重新感受到真正的自由。审美追求是人对自我创造能力的全面实现和以爱连结万物的追求。它的动态的满足即为人的自发性的不断实现。因此,弗洛姆的自由思想便通过审美的方式得以实现。
War is a uniquely human scourge with complex biological, psychological, social, and political determinants. In this paper, repetition-compulsions both in making war and in the diagnosis and treatment of war trauma are documented. The diagnosis and treatment of war trauma are reviewed from the Napoleonic wars until the present, and parallel tracks in the development of military history, neurology, and psychoanalysis are traced. A personal history of the author and a clinical case history are included to demonstrate the effect of war on both family members and soldiers. Prevention of war through political negotiation is emphasized.
Положення про те, що порушення психічного здоров’я є наслідком процесу ускладненої соціалізації індивіда, досі є головною ідеєю психоаналізу. Дія феноменау компенсації осмислюється засновником психоаналізу З. Фрейдом у несвідомих механізмах психіки, у сновидіннях, у людських жартах і дотепах та ін. У цілому, весь простір культури просякнутий механізмами компенсації для адаптації й соціаліза ції особистості, що стає можливим за умов виявлення потенцій її креативності.Згідно з теорією К.-Г. Юнга, тяжкий психічний стан, «позасвідоме» та «компенсація» мають точку перетину, ніби приходять до спільного порога, за яким вступають у «хід» творчі здібності, складаючи джерело розвитку креативності. Механізми процесу компенсації фрагментарно збігаються з феноменом «Самості». Разом з тим, бінарні архетипи в структурі колективного несвідомого людської психіки також знаходяться у компенсаторній взаємодії. Поняття >компенсація – надкомпенсація< широко вживаються й А. Адлером у різних аспектах і позначають засіб подолання неповноцінності, засіб здобуття коректної моральної свободи. На основі комплексу неповноцінності розвивається компенсаторний комплекс переваги. Обидва комплекси мають щось спільне: будучи надмірно розвинені або врівноважуючи один одного, вони сприяють виключенню з корисного життя і невротизації. Але будучи наповнені соціальним змістом і проявляючись адекватно ситуації, вони виступають як сигнальні орієнтири. Згідно з концепцією К. Хорні, саме міжособистісну комунікацію можна визначити як механізм компенсації неврозів. В той же час Е. Фромм наповнює феномен компенсації соціальним змістом. Він описав три важливих компенсаторних синдроми: прагнення до панування, прагнення до підпорядкування, втеча в працю. Надбання психоаналізу не втратило своєї значущості і сьогодні, бо всі ці компенсаторні механізми діють і в сучасному суспільстві.
A favela no Rio de Janeiro constitui um fenômeno que, no espaço das últimas décadas, evoluiu, criando vários mecanismos sociais ausentes em outras partes da cidade. O artigo foca a análise das relações de poder na favela a partir dos trabalhos de Hannah Arendt e Erich Fromm, apontando na direção de soluções sistêmicas típicas de sistemas >totalistas<, o que traz consigo várias consequências para a formação humana do indivíduo.
Just as there are many roads to Rome, the trial period may be considered one of many opening moves in psychotherapy or psychoanalysis. The responsive – and responsible – therapist must be many things to many patients, some of whom know nothing about the psychotherapeutic/analytic process. Freud advocated the trial period to help him take a >sounding< when he knew little about the patient and when the patient knew little about psychoanalysis. R.I.P.? This brief communication laments the apparent demise of this promising procedure and makes an effort at resurrection by describing the hitherto unmapped latent structure of the trial period. Even if there are fewer patients in psychoanalysis today, there may be a number of reasons to recommend a trial period, no matter what we name this period of optimistic uncertainty at the beginning of every treatment. Even if >consultation< is the term de jour, the psychoanalytic psychotherapist cannot escape certain role responsibilities at the beginning of every treatment, which has been made clear in the ethical principles of the American Psychoanalytic Association. What we will learn about the trial period should serve our understanding of what must also occur in the beginning of every psychotherapy or psychoanalysis. Conceptually, I propose that a trial analysis (1) will serve as a discriminative stimulus, signaling, to the patient, the unique nature of the analytic conversation; (2) will permit an in vivo assessment of the patient's suitability for psychoanalysis, and, more importantly, the fit between analyst and patient; (3) will provide anticipatory socialization for the unfamiliar and difficult roles of patient and therapist within the analytic process; (4) will offer true informed consent about the task facing therapist and patient; and (5) will facilitate an opportunity for therapeutic assessment, all of which will help the naive patient acquire the skills and lived experience to become an analytic patient. The trial period is the perfect host for all that must happen – and what we can do– to help naive patients become analytic patients.
The ideology of psychotherapy is questioned through critical concepts taken from the Freudo-Marxist tradition. The paper first analyses in detail six determinant ideological processes detected in psychotherapy that three pioneers of Freudo-Marxism criticised in the 1920s: dualistic scission and metaphysical immobilisation (Luria); idealist generalisation and mechanistic determination (Bernfeld); and repressive adaptation and historical decontextualisation (Reich). Following this, it briefly reviews seven paired analogous processes that were denounced by continuators of the Freudo-Marxist tradition: valorative moralisation and the psychologisation of the social (Fenichel); instinctual–rational deprivation and the mechanisation of the subject (Adorno); alienating performance and surplus repression (Marcuse); manipulation and dehumanising alienation (Fromm); abstraction and mythologising (Bleger); authoritarianism and suggestion (Caruso); and depoliticisation and rationalisation (Langer). The argument will show how Freudo-Marxist questionings of these operations – many now forgotten – are still current and can be inspiring and enriching for a modern critique of psychotherapy.
Gesetz und Evangelium. Antijudaistische Vorurteile und Projektionen in der (evangelischen) Theologie
(2014)
The philosophical anthropology of Erich Fromm rests on his analysis of the existential dichotomy, which breaks man’s humanity. When man disobeys God in paradise, he begins to become human. He begins to be free. For Fromm, disobedience is a prerequisite towards freedom. However, there is in him a yearning to go back to paradise to enjoy the >roots of his own nature.< He wants to be secured and taken care by a loving God. This allegory was taken and interpreted by Fromm that man is separated from his own nature. In paradise, he is an animal. He does not possess any reason or freedom as a human being. Physiologically, he does what other creatures do. However, saying >no< to God’s commandment allowed him to become human. He has reason and freedom. He is forced to take the responsibility to build his own humanity. Now, he is torn between two existential nature i.e., his animal nature and human nature. There is no way for him to return to his paradisiacal roots. He has to move on and build his true human nature. For Fromm, this can be done through reason, faith, and love.
It has been over 70 years since Erich Fromm wrote >Escape from Freedom<. He defined two type of freedom: FREEDOM FROM (negative) and FREEDOM TO (positive). Fromm's masterpiece, however, does not measure the two types of freedom, and this is not surprising – there were no freedom data at the time. Now, there are plenty of data, and Fromm's concepts of freedom can be operationalized across countries. The two types of freedom, positive and negative, correlate at below 0.5, and such low correlation is surprising – I discuss outliers and point out that freedom is an end in itself, as recognized, for instance, by Amartya Sen. Furthermore, while we acknowledge the importance of FREEDOM FROM, we forget that FREEDOM FROM is not fully realized without FREEDOM TO: it's great to be free; but it's even better to feel free as well.